KULDSED VILJAPEAD
Oih, Janka! Mölder tuleb hobuse järele. - Eh, ei lasknud ära künda.
Tere õhtust, töötegijad! Mis siin enam, on aeg hobune tagasi anda.
Ja maksta tema eest. - Aga millega maksta?
Meil ju pole midagi.
Jaa-jaa, vaesed lapsukesed. Aga näed, see kukk siin!
Ei anna kukke! - Aga mis, kas ma hobust tasuta andsin?
Härra mölder, oodake, ma maksan teile hiljem.
Pole siin midagi oodata, anna kohe! No kuhu sa jooksed? Kuhu jooksed?
Oo, teil on siia terve varandus peidetud!
Aga räägite, et teil pole midagi. - See on ju külvamise jaoks.
Valitud seeme, tähendab. Kõlbab võla tasumiseks küll.
Mida ma siis põllule külvan?
See oli ju viimane vili. - Pole minu mure, mõtle ise.
Aga võlg on võõra oma! - Härra mölder! - Härra mölder!
Härra mölder! - Härra mölder!
Põllule pole midagi külvata. - Ja kukeke on kuhugi kadunud.
Anna vili tagasi, mölder! Anna vili tagasi, mölder!
Mis, ehmusid? Aga sa ära karda. Mina sulle liiga ei tee.
Aga nüüd tõmba koomale, tuul!
Joo vähem, sust pole vastast, jääd uimaseks. - Hoolitse parem enda eest!
Oi, kukeke, tulid tagasi! Janka, vaata, mida kukk meile tõi!
Oi, viljaterad! - Sa oled hea sõber, kukeke.
Need terad me külvame maha ja nendest kasvavad kuldsed viljapead.
Mida me nüüd põllule külvame?
Võibolla läheme härra möldri juurde? - Härra möldri juurde?
Kui rohkem teri kolusse, siis rohkem raha taskusse.
Jahvatan, veel juurde mahub! Jahu, ja veel jahu!
Jahvatage, veskikivid! Jahvatage, veskikivid!
Ei, härra mölder ei anna meile mitte midagi.
Lähen tuult otsima. Las annab meile meie viljaterad tagasi.
Küll on raske sinuga, Janka! Kas on siis võimalik leida tuult! Janka! Janka!
Kuhu sina lähed? - Tulen sinuga kaasa.
Sa ju ei usu, et ma tuule leian. - Miks? Kui hästi otsime, ehk leiamegi.
Ja kuhu sina lähed? - Tuult otsima.
Kõigil teedel rändab tuul, raske on teda leida.
Palju aastaid olen tee ääres siin, aga pole kuulnud veel,
et inimesed tuult otsiksid. Kuid kuhugi läheb ka tuul puhkama.
Võibolla kahistab pilliroos?
Tasa, tasa, otsige tuult sellest tihnikust!
Tuul!
See varblane on täitsa purjus.
Ma teile...
Lõksu langesid, sisse kukkusid! Soovanale väike kingitus.
Kuuled, Janka? Keegi nagu nutaks.
Ilmselt tundus. Lähme ruttu!
Januðka, keegi hüüab appi!
Alisja!
Janka! Janka!
Hoia! Hoia kõvasti kinni!
Oih, mis nüüd saab, Janka?
Sinu pärast, sinu pärast sattusime hätta.
Kuidas me nüüd tuult saame otsida?! - Tuul? See on ju minu vana sõber.
Ilma minuta ei lähe ta kuhugi. Olen mina põllul, on tema põllul.
Olen metsas, on temagi metsas. Ta on kuskil siinsamas, lähedal.
Näe, seal! Ah, ei, seal! Ei, ilmselt seal!
Oleksid parem vait.
Paistab, et enne päikesetõusu me siit välja ei saa.
Vaata, Janka!
Janka, see on soovana.
Mida teie siin teete? Minu mätta peal.
Lihtsalt niisama, puhkame. - Puhkate?
Näed, see jäi lõksu, aga tema tiris välja.
Aga tema tuli neile järele ja nad jäid siia mättale.
Aitab, puhkasite, aga nüüd tulete minu juurde sohu.
Ära karda, peame vaid päikesetõusuni ootama.
Mida te seal sosistate, ah? - Mõistatusi lahendame,
et nii igav poleks. - Mõistatusi armastan mina ka.
Mõistatused? Aga millised need oleks?
Kohe kuuled, saad teada.
Ainult et mõistatuste lahendamiseks peab olema tark pea. - Mis sa nüüd!
Sellist pead nagu mul ei ole terves soos.
Ja kõik teie, mis nad olid - mõistatused, arvan ma ära.
Andke tulla! - Noh, õeke, aita välja.
No nii! Pole meri ega maa, seal pole paate, sest ei saa.
Iga arvamata mõistatuse eest paneme ühe vaia.
Sind küll, ise elad selles, aga ära arvata ei oska. - Minu soo?
Muidugi sinu soo. Eh, sind, taati! Ei arvanud ära!
Selle eest sulle vai. - Noh, anna veel mõistatada.
Koit kui särab, kaob mõistatus ära, aga kuu!
Ehk aitab? - Ei-ei, ütle veel üks, viimane. Selle ma arvan kindlasti ära.
Kuula! Käib mööda vett pritsimata,
mööda metsa krõbistamata, läbi pilliroo sahistamata.
Ruttu, Alisja, siia! - Ah, mida, ah?
Seis, seis, seis, seis!
See oli sulle viimane mõistatus. See on särav päike!
Siin nad on, meie kased.
Tuul.
Onuke tuul! Onuke tuul!
Ärgake, olge lahke!
Üles leidsime, kuid äratada ei suuda.
Aeg on tõusta!
Ah, see oled jälle sina?
Onu tuul, hingake vaiksemalt, ma harutan teie habeme lahti.
Korras, onu tuul, tõuske.
Millega saan teid tänada, head lapsed? - Meile pole midagi tarvis, onu tuul.
Ainult anna meie viljaterad tagasi. - Mis viljaterad?
Meil oli kolm viljatera. - Mitte nii, mitte nii.
Alusta päris algusest. Meil oli külvikorv viljaga.
See on sulle, tuul, keeruta tiibu,
et mul oleks kõikidest rohkem jahu.
No on mölder, orbudele tegi liiga, võttis viimase.
Aga teie viljateri ma ei märganudki.
Käisin mööda põlde, metsi, aga hiljem jäin tukkuma.
Aga ma aitan teid.
Kui me praegu ei külva, ei ole meil leiba. - Olgu, te saate oma terad.
Pea! Pea kinni, puhu tasem!
Seisa, pea kinni! Jää seisma, jää seisma!
Anna lastele viljakorv tagasi!
Ei, ei anna.
Nii, lapsed, istuge siin.
Onu tuul, oota minutike, seal on ju meie vili.
No näed, ongi meie põld külvatud. - Aga kus on teie kuldsed viljapead?
On vaja, et vihm niisutaks maad. - Kas te tõesti seda ei tea, onu tuul?
Ma ei ole sellele lihtsalt mõelnud.
Aitäh, onu tuul! Aitäh!
Jutustas Pastella